Daca era ceva despre care gentlemen-ii din sec. XVIII
stiau mai mult decat despre porturi si curse de cai,
era despre libertate.
Se infierbantau cand vorbeau despre ea.
Era recompensa, spuneau ei, a aproape un secol de războaie civile.
A făcut din Britania cea mai libera țară din lume,
în siguranță fața de tirania catolică, de monarhia absoluta și de armatele permanente.
Libertatea era religia lor!
Si-au construit în grădini temple dedicate ei.
Chiar i-au scris si un imn!
Ai milă de restul lumii înrobite, lipsita de multele ei binecuvântări!
Dar adevarata rasplata a libertății era bogăția și puterea de pe tot globul.
Cu libertatea a venit si comerțul.
Comerțul a facut cea mai uluitoare transformare a puterii nationale, din toată istoria Britaniei.
Pornind de la micile aflorimente ale unor insule nesemnificative
din largul coastelor de nord-vest ale Europei,
Britania s-a dezvoltat într-o putere mondială.
Umbra Britaniei a căzut acum peste America, Caraibe si Subcontinentul Indian.
I-a trebuit doar un secol!
Și, spre deosebire de Imperiul Roman pe care atât il admirau,
au visat la un Imperiu Britanic care sa dureze.
Unul bazat pe comerț, nu pe cucerire.
Va fi un imperiu al libertatii, credeau ei,
o Britanie scrisa cu majuscule, care isi va impartasi milostivirea cu intreaga lume.
Deci, cum se face că doar într-un secol,
poporul care se credea cel mai iber de pe pământ
a ajuns sa subjuge o mare parte din popoarele lumii?
Cum a fost posibil ca o națiune care avea atata neîncredere in puterea militara
sa ajunga cea mai mare putere militară?
Cum se face că imperiul libertatii a devenit unul al sclaviei?
Cum se poate ca profitul să nu ducă la libertate, ci la constrângere brută?
Cum se face că am ajuns un imperiu nedrept?
(: SDR :)
O ISTORIE A BRITANIEI de Simon Schama
IMPERIUL NEDREPT
Cereti oricarui gentleman britanic din mijlocul sec. XVIII
sa va deseneze o hartă a Imperiului Britanic și ar fi aratat ca aceasta.
La est, posturile comerciale din India, mici enclave care erau acolo de 100 ani,
transportau pe mare spre acasă mătăsuri imprimate și bumbac.
O întreprindere comercială condusa de Compania Indiilor de Est, nu de guvern.
Nu existau colonii in Asia.
Dar Britania putea privi spre vest, la fel de bine ca și spre est.
In vest era o poveste total diferită!
La vest era America, Britania de Vest, de fapt:
2 milioane de oameni între litoralul Atlanticului și Munții Apalași.
Venisera din York, in New York, din Hampshire, in New Hampshire.
Toti mancau, dormeau, respirau aceași "mantra": libera și britanica.
Primii au venit la începutul sec. XVII, căutandu-si norocul sau toleranța religioasă.
De suficient timp pentru a-si construi ferme, comunități, orașele, chiar si orașe.
Cu siguranță de suficient timp ca să se inteleaga cu incomozii bastinasi:
sa faca alianțe unde era posibil, și, dacă nu, să-i elimine, sau sa-i alunge.
În așezările din Virginia au plantat tutun, iar Massachusetts l-a comercializat.
Argintăria era un pic mai simplista.
Mobilierul nu era chiar atât de hepplewhite-ian ca acasă, în Anglia.
Dar aceasta simplitate vorbea despre originile lor,
despre căutarea libertății și a bunastarii persoanelor oneste.
Dar "cartofii erau destul de mici", putem spune,
dacă vroiai un palat în Anglia, mai degrabă decât un gard în Noua Anglie.
Să presupunem că vroiai sa faci o avere serioasă!
Unde se putea întâmpla asta?
La mijlocul sec. XVII, era in Caraibe.
Nimeni stabilit în Indiile de Vest nu citea nestingherit Biblia.
Nu era ca in Massachusetts.
Infruntai febra si mlaștinile doar pentru un motiv:
să devii foarte bogat, foarte repede.
Profiturile serioase trezisera si alimentau viciile Europei:
ciocolata, cafeaua și, în Anglia mai ales, ceaiul.
Dar, ca o sfârlează a banilor, nimic nu se compara cu cel care le facea si mai gustoase: zahărul.
Odată ce ai văzut un drog de lux, devine o necesitate:
"lanul de bani" al imperiului.
Barbados furniza mediul perfect pentru cresterea trestiei de zahăr:
căldură tropicală și ploi abundente.
Deci, britanicii s-au stabilit în Indiile de Vest
si au transformat pădurile virgine într-o patură mozaicata de plantații de zahăr.
Dar "Regina Zahar" era o curvă,
cerând devotament total înainte de a-si vărsa recompensele.
Ii trebuiau 14 luni pentru a ajunge la cei 2,5 metri.
Când era gata, era gata!
Taie tulpina dintr-o lovitură si pune-o in concasoare înainte de a se inmuia.
Fierbe sucul înainte de a se degrada.
Toate erau foarte murdare și foarte periculoase.
Alături de mori atârna o macheta ascuțită,
gata să taie oricui membrele prinse între tamburi.
Era nevoie de o combinație de forta si viteza fulgerului.
Era nevoie de animale de povară umane: puternice, rapide, rezistente și resemnate.
O marfă va fi culeasa de alta!
De sclavi!
Stând într-o casă a plantației, alături de morile care transformau zahărul în aur lichid,
ce-ți păsa dacă trebuia să mergi in Africa de Vest pentru a cumpăra sclavi
și a-i expedia peste Atlantic?
Oh, da! Logistica era dificila.
Nu exista nimic de care cea mai mare națiune maritima din lume sa fie capabila sa se ocupe!
Britanicii se pricepeau la mărfuri.
Cu cateva mii de lire sterline
cumpărai 200 de hectare de trestie in Barbados, o moară și 100 de sclavi.
În câțiva ani, obtineai aceasi sumă în fiecare an pentru tot restul vietii tale.
Acum erai printre cei mai bogati oameni din Imperiul Britanic.
Economia sclavagista din Caraibe nu era doar o fata a imperiului,
era imperiul insusi.
3,5 milioane de sclavi au fost transportati numai de corabiile britanice.
Au fost dusi pe plantațiile britanice,
pentru a face profituri britanice și pentru a construi orașe britanice:
Bristol, Liverpool și Glasgow,
unde cultul libertății era încă pe buzele tuturor în cafenelele intelectuale.
În afară de vizitele ocazionale ale quaker-ilor și ale exilatilor puritani,
în "țara libertății" era o tăcere asurzitoare despre transformarea semenilor în animale de muncă.
Amploarea profiturilor pecetluia conspirația tăcerii.
Aici e ceva mic al drăgălășeniei diavolesti.
Este din argint. Ar putea fi o bijuterie.
Un cui de pus palaria in el, sau ceva de genul asta.
Dar nu e.
Este un obiect care marca trecerea unei ființe umane la un obiect.
Este un fier de marcare.
Odată ce inițialele erau arse pe trupul tau, nu mai erai o persoană.
Deveneai un obiect, o marfă.
Deveneai un animal de povară.
Calatoria ta spre iad începea cateva luni mai devreme în Africa.
Este descrisa într-una din puținele relatari care au supraviețuit, a lui Olaudah Equiano,
unul din milioanele care a trecut prin experienta acestui coșmar.
Capturat cand era un băiețel, a fost despărțit de sora lui...
...apoi târât până la coasta in așteptarea corabiei de sclavi.
<>
<<fiecare chip exprimand descurajare și durere, nu m-am mai îndoit de soarta mea.>>
<>
Pentru a face "aventura" si mai profitabila, sclavii erau asezati în cală pe două randuri,
cu doar 60 cm între cele doua plansee.
<>
Ești doctorul unei corabii.
Sarcina ta este de a merge dimineața în cala si sa examinezi "marfa".
Ce găsesti?
Pentru început, vei găsi mai mulți sclavi morți,
unii încătușati împreună, viu și mort, inlantuiti ca o pereche.
Ce faci?
Duci perechea pe punte,
ii legi de gratar,
sortezi vii de morți,
arunci mortii peste bord.
Acolo erau întotdeauna rechini, așteptând, recunoscători.
Dacă erai unul dintre cei care ajungeau în viață, necazurile tale de abia acum începeau.
Gol, doar cu un sort,
erai iar etalat și înghiontit, dintii fiindu-ti inspectati ca la cai.
Violența, amenințarea sau aplicarea lor, faceau parte din sistem.
Femeile erau obiectele unei terori particulare.
Într-un an, un supraveghetor jamaican de pe o plantație, numit pe bună dreptate Egipt,
a biciuit 21 de femei, fiecare cu nu mai puțin de 50 lovituri de bici.
Equiano spune că se obișnuia ca la sfârșitul bătăii
victimele să îngenuncheze și să mulțumeasca stăpânilor pentru tratament.
Același supraveghetor, in aceași idee de fapt,
a facut sex cu 23 de femei sclave in acel an, in afara amantei lui obișnuite.
Numai duminica oferea câteva momente de bucurie.
Piața și muzica lăsa sclavilor un sentiment de comunitate si de Africa lăsata în urmă.
Nu era muzică mai veselă ca cea de la o înmormântare,
pentru că moartea, în sfârșit, elibera.
Moartea insemna întoarcerea acasă.
♪ Râul adanc... ♪
Era foarte important ca intr-o astfel de călătorie
sa ai ceva de genul asta, african, deși este făcut în Barbados.
♪ ...Iordanul... ♪
Un colier din dinți, scoici și oase, brelocuri vechi, inele de cupru si bronz.
♪ ... Vreau să-l traversez pana in tabără... ♪
Deci, un popor care nu poseda nimic legal,
ascunsese ceva pentru aceasta importanta ultima calatorie,
pentru ca spiritele lor sa poata reveni în Africa cu demnitate.
♪ ... Vreau să-l traversez pana in tabără... ♪
Pentru britanici, era configurarea perfectă.
Corabiile lor dominau oceanele,
sclavii le aducea profit,
lumea era "stridia" lor.
Dar si altcineva dorea premiul cel mare:
francezii.
Se luptau de secole și continuau sa se lupte.
Războiul de 100 de ani din Evul Mediu va deveni Războiul de 7 ani din sec. XVII.
In acest Agincourt, se lupta, dar nu pe un teren mocirlos, ci in batalii pe tot globul.
S-a dovedit a fi combinatia pe care britanicii o disprețuiau cel mai mult:
iezuiți, militari de carieră și birocrați.
Furau imperiul sub ochii lor, incepand cu America continentala.
Cântarea de imnuri patriotice nu putea sa-i oprească, ci numai războiul.
Iar războiul, asa cum romanii descoperisera, schimba totul.
Prima victimă este libertatea, iar a doua este profitul.
Francezii erau în America de Nord tot de atâta timp ca si britanicii,
bazati în Canada la nord, și Louisiana la sud.
Explorasera teritoriul dintre Mississippi și valea râului Ohio.
Nu trebuia sa fii geniu pentru a intelege
că sirul de forturi franceze care lega Canada de Louisiana incorseta coloniile britanice,
care vor muri prin strangulare lenta.
Zilele imperiului ad-hoc se apropiau de sfarsit.
Imperiul nu era dispus sa cedeze.
Britanicii vor trebui să se lupte ca sa-l păstreze.
Politicienii erau convinsi ca razboiul se apropia, dar nu era o perspectivă savurata de toti,
cu excepția cuiva care făcea din victoria totala alfa și omega lui.
Omul aceste era William Pitt.
La bine sau la rău,
William Pitt, nevroticul, gutosul, irascibilul,
maniac hiperactiv sau prăbușit într-o beznă paralizanta,
a fost adevăratul vizionar al Imperiului Britanic.
Credea cu o intensitate aproape febrila că ceea ce era în joc în lupta dintre Franța și Britania
nu era doar care va primi partea leului din avere,
ci dacă lumea va fi cucerita de libertate sau de despotism.
Primele runde s-au terminat prost pentru "forțele libertatii".
Trupele britanice au fost inlaturate din regiunile mai îndepartate ale statului New York
de catre francezi și aliații lor bastinasi.
Asa ca Pitt si-a dezlănțuit arma cea mai puternica:
fondul special de război.
Va lupta in primul război mondial
cu coloanele de cifre ca și cu coloanele de soldați.
Pitt a cheltuit 18 milioane £ pe an, de două ori venitul anual al guvernului.
Se potrivea perfect cu principiul de bază al Imperiului:
nu avea pret!
Dar, s-a socotit Pitt, nu poți sa faci profit intr-un imperiu dacă nu e imperiul tau!
După încă un eșec, mai ramasese doar gloria.
1759 a fost anul minunilor militare.
Cetățile Imperiului francez au căzut una câte una, in fata adevăratelor forțe britanice:
regimentele de munte erau deseori în frunte
în India, în insulele franceze ale zahărului, în Africa de Vest și în Noua Scotie.
Horace Walpole se lăuda:
<>
Dar nici o victorie nu este atat de dulce sau atat de importanta
ca cea care a rupt coloana vertebrala a puterii franceze în America de Nord:
cucerirea Quebec-ului de către generalul Wolfe.
Era exact genul de lucru pe care Pitt il adora.
Un atac atat de improbabil, incat insusi Wolfe credea că nu va funcționa.
L-a proiectat mai mult ca pe o moarte glorioasă decât ca pe o victorie probabilă,
escaladand stâncile abrupte care protejau orașul si surprinzandu-i,
și ce surpriza(!), pe francezi.
După atacul sinucigas, aparatorii au fost decinați cu o salvă monstruoasa.
Increzător in scenariul sau, Wolfe a primit o lovitura grea la încheietura mâinii,
apoi cateva gloanțe în burtă și piept.
Sângerand în brațele ofițerilor săi, a murit ca primul martir romantic imperial,
reprezentat corespunzător în marmură la Westminster Abbey.
Victoria din Quebec și apoi din Montreal
a transformat total Imperiul Britanic în America de Nord.
Pitt a făcut America, asa cum vroia, britanica pentru totdeauna.
Și trebuie să fi simțit ca o să triumfe lumea sigura a libertatii.
Britania imperiala ca putere in lume era pe cale de a rasari,
sau nu?
Era un motiv pentru tânărul nou rege, George III,
sa fie primul hanoverian care să spună cu voce tare:
<>
Chiar și un american la Londra, ca Benjamin Franklin,
nu putea zice mai mult, fiind de acord.
El a scris:
<>
17 ani mai târziu, semna Declarația Americană de Independență.
Deci, ce nu a mers?
Cum a putut ca totul sa fie pierdut în mai puțin de o generație?
Pitt va invata că până şi victoriile costa.
Și în cazul Britaniei, acest cost va fi America.
Poate ca resursele Imperiului Britanic au fost suprasolicitate.
Poate că acest tânăr imperiu se va dovedi a fi o minune peste 30 de ani.
În orice caz, daca aveau de gând să apere status quo-ul,
aveau nevoie de o uriașă armată transcontinentala și de nave mai mari.
Și cum armata și marina trebuiau să fie finanțate,
era mai bine ca povara impozitelor sa nu cada doar pe capul britanicilor.
Deci, coloniștii, care trebuiau să se bucure de protecția lor,
ar trebui să "stranute" partea lor de bani.
Și trebuiau sa o faca prin impozite.
Impozitul, cel care declanșase războaiele civile britanice,
o va face din nou, de data aceasta în America.
Poate ca erau alte impozite, dar rezultatul va fi încă o data dezastruos.
De fapt, in America a fost runda a doua a acestor războaie,
"Războiul civil din Imperiul Britanic",
cu hanovrezii în rolul stuarzilor,
si cu americanii ca moștenitori ai revoluționarilor:
in rolul lui Cromwell și William III, moștenitorii adevăratei libertati britanice
care într-un fel se pierdusera de patria-mama.
Un astfel de american era si John Adams, un avocat și om politic din Boston,
erudit în istorie și filozofie,
și unul dintre cel mai elocvent lider al patriotilor din colonii.
Credea cu ardoare în aceste libertăți greu de câștigat:
nu impozitarii fără consimțământ, nu prezentei armatei, nu legii marțiale.
Când sa uitat la ceea ce devenise Britania, nu mai recunostea imaculatul templu al libertatii,
și nu e de mirare.
Datorită războaielor inexorabile cu Franța,
Britania devenise un imens stat militar,
care suporta o armată enormă, nave și o insatiabila mașină de colectare a impozitului.
Britania lui Adams, "Altarul libertatii",
devenise, evident, o fantezie, un vis britanic.
Dar era un vis cu care John Adams se trezea in fiecare dimineață.
Și de la astfel de viziuni sâcâitoare vine acțiunea!
Nu va mai plăti impozitele, și nu era singur în această luptă.
Furios, Boston-ul bogat din anii 1760 era exact genul de loc care putea "procrea" o revoluție.
Adams, prietenii și vecinii săi, vorbeau despre tot.
Participau la întâlniri publice de masă.
Bârfa "a zburat" pe străzile pietruite în câteva minute
îndemnadu-i pe cetățeni să-si folosească muschii rapid și agresiv împotriva impozitelor britanice
si au încercat să si-i foloseasca.
Uimiti de forța acestui sentiment, britanicii "au lovit" cu un impozit pe hoție.
Unul facut doar de birocrați,
unul pe care gloata nu-l va băga in seama, au crezut ei.
Cand guvernul britanic decidea să pună o ștampilă pe o hartie care era un document oficial,
foile volante și ziarele le imprima.
Ceea ce în Londra era privit ca ceva inofensiv, în Boston părea a fi un impozit pe luare la cunoaștinta.
În acest periculos de informat oraș, a aprins un adevărat foc.
La urma urmei, cine foloseste documentele oficiale și citește ziarele?
Ei bine, doar avocatii, comerciantii, ministrii, editorii și pamfletarii din cele 13 colonii.
Acum, oricine avea de a face cu un document oficial, te ura.
Și cine erau acestia?
Doar cei mai bine educați și cei mai puternici din populația coloniala.
Sefii lor erau pregatiti să mobilizeze furia pe străzile din Boston.
Mulțimea a dărâmat casa guvernatorului din Massachusetts.
În Britania, această opoziție violentă a divizat parlamentul aproape la fel de tare.
Guvernul a fost indignat de insolența coloniștilor care erau protejati de noi
și a cerut să fie adusi la ordine.
Până cand William Pitt, omul care s-a străduit cel mai mult sa faca America britanica,
a cerut abrogarea Legii Stampilei pentru a-si salva imperiul.
<>
<<"De când s-au emencipat coloniile?">>
<>
<<"De când au devenit sclavi?">>
In timp ce războiul pentru opinia publică escalada,
politicianul și editorul american, Benjamin Franklin,
a lansat o imagine care a cucerit rapid imaginatia publicului:
o viziune de coșmar a unei Britanii dezmembrate ruinata de înstrăinarea coloniilor ei.
Tensiunile între Londra și Boston au crescut.
In cele din urmă, parlamentul a trebuit sa abroge taxa de timbru,
dar americanii au continuat sa boicoteze bunurile britanice.
Parlamentul a scos trupele pe străzile din Boston pentru a menține ordinea.
Americanii le-au agresat și sicanat.
Apoi, într-un incident notoriu,
agitatii Redcoats au deschis focul în fata lui State House:
5 bostonieni au rămas morti pe stradă.
Șocate de crima, în următorii 3 ani, ambele părți lasa lucrurile sa se calmeze.
În cele din urmă, britanicii si-au micsorat toate taxele, cu excepția uneia:
taxa pe ceai.
Taxele vamale la import au fost reduse pentru "a îndulci paharul".
Guvernul a crezut ca nimeni nu va observa taxa.
Ei bine, au observat-o!
Navele care transportau ceai ajunsesera cu bine în Boston.
Descărcarea lor însemna plata taxei de import.
În noaptea de 16 decembrie 1773,
cea mai mare sala din Boston era umpluta ochi cu oameni care ascultau oratori
care ii avertizau că descarcand ceaiul pe uscat, cu atât mai mult bandu-l,
insemna ca înghiteau si sclavia o data cu ceașca de ceai.
La un semnal pregatit dinainte, ușile au fost date de perete
și un grup de patrioți, îmbrăcati ca indienii mohawk,
au cerut mulțimii să ia cu asalt navele.
Intre 30 si 60 dintre acesti "mohawk" cu fețele vopsite în negru,
au urcat la bord cu felinare.
Au folosit topoare, carora le ziceau, desigur, tomahawk,
pentru a sparge lazile și le-au aruncat continutul în apă.
Pentru cei care știau,
și liderii campaniei patriotilor au fost foarte abili,
au înțeles că era un moment incredibil de decisiv.
John Adams a spus:
"A fost cel mai magnific moment,"
"caruia nu pot sa-i spun decat un moment istoric."
Câtă dreptate avea!
Pentru a pedepsi Boston-ul, britanicii i-au închis portul,
galvanizand astfel toate coloniile americane să vină în ajutorul orașului aflat in dificultate.
Carute incarcate cu alimente au venit din coloniile din nord și sud.
George Washington a declarat:
<>
Totuși, o mica ezitare era de ajuns ca sa-i duca la catastrofă.
Puțini doreau "divorțul" irevocabil de patrie.
La Londra, regele George III și guvernul său credeau ca rebeliunea a început deja
și că trebuia strivita în fașă.
În parlament, William Pitt face o ultima pledoarie la bun-simț si ratiune.
Dar nobilii lui nu înțelegeau că în lupta cu americanii, luptau cu propriile fantome:
fantomele trecutului englez de libertate.
<>
Miniștrii lui George III nu stiau nimic de toate acestea.
Era în joc autoritatea Parlamentului ca si guvern al Imperiului.
Dacă trebuie, va fi susținut cu gloanțe!
Asa ca puțini au fost surprinși când s-a vărsat prima picatura de sânge
la Lexington, langa Boston, pe 19 aprilie 1775.
Redcoats fusesera trimisi să confiste armele milițiilor.
Au sosit chiar înainte de ivirea zorilor.
Nimeni nu stie cine, dar inevitabil, cineva a tras.
Ca răspuns,
britanicii au tras în milițiile alcatuite din drojdia societății si adunate în fața lor.
Redcoats au luat cu asalt Concord, din apropiere, dar au fost forțati sa se întoarca in Boston
în stare de șoc, trăgand din cand in cand tot drumul!
Visul ca vor rămane britanici și liberi
a murit împreună cu milițiile la Lexington și Concord.
Acum era un alt vis: visul unei țări noi.
Era visul american!
In urma focurilor trase,
vor zace mai multe corpuri alături de cele din Concord.
Va fi un război greu, nu doar cu muschete, ci si cu cuvinte și idealuri.
Adams și colegii săi, incluzandu-l si pe Benjamin Franklin, s-au reunit în Philadelphia,
unde vor publica Declarația de Independență, la 4 iulie 1776.
Dar cand declarația acuza un rege ca este un tiran, în acest caz pe George III,
suna foarte mult ca un capitol dintr-o carte de istorie britanică.
Dar nimeni nu isi aduce aminte de asta.
Ne amintim de ea ca de ceva nou, ceva profund american.
<>
În aprilie 1778, confruntat cu distrugerea munci vieții lui,
alianța dintre vechiul dușman, Franța, și noul taram al libertatii, America,
Pitt a încercat să tină un ultim discurs parlamentar
care sa-i incurajeze pe compatrioții săi demoralizați.
A încercat sa stea in picioare,
dar, înainte de a vorbi, s-a prăbușit în brațele colegilor săi.
Când a murit o lună mai târziu,
imperiul dreptatii, imperiul libertatii, a murit o data cu el.
Lui George Washington, acum comandantul forțelor americane,
i-a trebuit 7 ani de lupte sângeroase înainte ca independența să devina realitate.
În acest timp, americanii au suferit mai multe înfrângeri decat victorii.
Dar cu sprijinul crucial al Franței, Spaniei și Olandei,
în cele din urmă i-au forțat pe britanici sa se predea la Yorktown, Virginia, în 1781.
Poate ca era sfârșitul unui fel de Imperiu Britanic,
dar altul avea să se nască.
După 20 de ani de la înfrângerea din America, britanicii guvernau milioane de asiatici.
Nu o planificasera, chiar nici nu visasera că era posibil.
De ce ar fi facut-o?
De cand britanicii au venit in India, la începutul sec. XVII, nu s-au gândit decât la comerț.
Singura lor prezență era Compania Indiilor de Est,
o organizatie comerciala prezenta acolo ca sa faca profit.
Stabilita in sud-est și pe coastele de vest,
cumpăra mătăsuri imprimate strălucitor și bumbac și le vindea acasă,
unde saloanele și corpurile claselor politice
fusesera transformate brusc de petele de culoare indiana.
O afacere frumoasa, dar nu putea fi vorba de ceva mai ambițios,
pentru că deja era un imperiu în India, unul dintre cele mai spectaculoase din lume:
mughali-i.
Urmașii musulmani ai cuceritorilor mongoli ai Asiei.
La conducerea lor se afla împăratul din Delhi.
In toate regiunile avea o rețea de guvernatori loiali:
nawab-i.
Era nevoie de permisiunea lor pentru ca sa poata fi acolo Compania Indiilor de Este.
Pentru mughal-i, negustorii britanici erau doar niste "bani de buzunar" suplimentari,
care le dadea argint pentru a cumpara lucruri indiene.
Nu era mai mult decat un țânțar pe spinarea elefantului.
Pete de praf plicticoase pe păunul tronului imperial.
Dar, în 1739, acest tron ​​a dispărut in praful jafului invadatorilor persani
care au devastat Delhi și i-au măcelărit locuitorii.
În deceniile urmatoare, alti invadatori, afganii din nord-vest,
au călarit adânc în inima Indiei
purtand bătălii si războaie pe o scară de neimaginat.
Superba "tesatura" a Imperiului Mughal s-a tocit și s-a rupt.
Lasandu-si deoparte propriile indatoriri, nawab-ii au profitat de slabiciunea Delhi-ului,
faurindu-si propriile armate, creandu-si propriile mini-state.
In sec. XVII, India Mughal nu era o anarhie groaznică
care ii implora pe britanici să vină și să starpească putregaiul.
Era un mozaic de state elegante, robuste, viguroase,
multe dintre ele folosind încă legile si stilul curtilor persane.
Erau state promitatoare,
nu împărățiile meschine corupte
despre care britanicii se plângeau mereu ca stateau in calea Companiei Indiei de Est,
cu un amestec ferocitate, aroganță fara limita, ignoranță și viclenie politica.
Nimeni din Delhi nu a văzut-o venind,
nimeni de la Londra nu o vroia,
dar aparitia francezilor a adus probleme.
Era in anii 1740.
Rivalitate anglo-franceză devenise mondiala.
Francezii implicasera triburile bastinase din America de Nord în războaie și alianțe
pentru "a trage preșul de sub picioarele rivalilor lor",
iar acum vroiau subcontinentul asiatic.
Din Pondicherry, baza lor din sud, francezii s-au amestecat în politica indiana,
invatandu-i că o lovitură de stat bine planificata
putea înlocui un guvernator local neutru cu un nawab "îmblânzit",
unul care nu numai ca i-ar ajuta in viitoarele afaceri, dar i-ar si exclude pe britanici.
Deci, britanicii n-au avut de ales decat să intre in acest joc care ii avea pe nawab-i ca atu.
Acțiunea era riscanta, dar lipsa acțiunii insemna sinucidere comerciale.
Nu toată lumea din micile companii locale, cum ar fi cele din apropiere de Madras,
isi "muscau unghiile" la ideea unui război indian.
Acolo traia si un tânăr, care "transpirase" ca functionar intr-o companie,
pentru care auzul tobelor de luptă era ca o serenadă irezistibila.
Robert Clive, ca si Compania Indiilor de Est, poti spune,
nu a fost niciodată "croit" pentru afaceri, cel puțin, nu pentru afacerile legale.
În Market Drayton, unde a crescut,
tanărul Shropshire se ocupa cu extorcarea si amenințarea negustorilor,
avand propria sleahta de banditi.
"Exportat" în Madras, Clive trăia viața unui funcționar licențiat:
mâzgălituri, transpirații, băutura, adulter.
Si facea toate acestea suportabile fumand opiu!
"Adulmecând" vechea si puternica aromă a banilor si a faimei,
Clive a făcut o schimbare de cariera, tarand India britanica cu el.
În războiul care a izbucnit între nawab-ii care ii sprijineau pe francezi și britanici,
Clive a transformat o diversiune în principalul eveniment.
În timp ce ambele principale armate erau prinse intr-un lung asediu al orașului Trichinopoly,
Clive a luat câțiva oameni și a atacat capitala printului pro-francez.
Apoi a continuat timp de 6 lungi săptămâni împotriva a tot ce-i cadea in mana.
Efortul a slăbit fatal inamicul, iar nawabii aliati cu britanicii au preluat puterea.
Mâna franceza din sudul Indiei avea acum o chinta roiala sparta.
Clive tocmai "sparsese banca"!
Dintr-o data, toata India s-a trezit că nu mai facea afaceri cu un plăpând comerciant novice.
S-au trezit ca l-au pus pe lup stapan la stana!
Pe coasta de nord, tânărul impulsiv nawab din Bengal, Siraj-ud-Daulah,
s-a hotarat să facă ceva cu această amenințare.
In 1756, a atacat asezarea britanica stabilita din 1690 la gura râului Hooghly:
Calcuta.
Majoritatea locuitorilor săi au fugit din oraș la timp.
Restul, cam 100, au fost închisi într-o celulă de 2 metri patrati...
...fără hrană sau apă și practic nici aer, în mijlocul verii indiene.
Puțini au scapat cu viață,
și "Gaura neagră din Calcuta" a intrat acum in lexiconul istoriei Britanice al infamiei.
Un supraviețuitor, John Zephaniah Holwell,
a scris o carte despre "Gaura neagra" pe drumul de întoarcere din India în Anglia.
Când a fost publicata, în 1758, a devenit instantaneu un succes.
Holwell a exagerat numărul celor sufocati în acea noapte,
multiplicandu-i cam cu 3, de la aproximativ 40, la 120.
Nu cred că "a lovit" doar numărul.
A pus puncul pe "i"!
"i"-ul era că un regim care putea face asa ceva, atât de crud, atât de inuman,
isi merita cu greu numele de "guvern".
De fapt, abia merita sa supravietuiasca.
Clive a navigat spre nord pe navele Marinei Militare Regale,
recucerind Calcuta și urmărindu-l pe Siraj-ud-Daulah pe râu in sus.
În iunie 1757, avea o armată indiană care il depășea numeric de 10 ori.
Dar Clive traise în India suficient de mult timp
ca sa știe ca aici existau mai multe feluri de a purta o bătălie.
Bătălia de la Plassey a "căzut" în manualele imperiale ca una dintre victoriile stralucitoare,
in care o mână de soldați europeni au obtinut victoria
dupa o lunga batalie împotriva unei imense cavalerii de elefanti.
De fapt, Clive a facut o înțelegere cu Abdullah, comandantul secund:
"Asigură-te că soldații dispar si vei fi urmatorul nawab."
Ei bine, desigur, a facut-o!
Soldații s-au "evaporat" conform intelegerii și asta a fost tot.
Mandru de noul său nawab domesticit,
Clive s-a "auto-ajutat" cu o recompensă de un sfert de milion lire sterline.
Care l-a făcut pe infractorul de la Market Drayton
unul dintre cei mai bogați oameni din Britania, și baron Clive de Plassey.
Cativa ani mai târziu, când a fost intrebat despre jaf, Clive a răspuns:
<>
Noul nawab nu va fi de acord cu el.
Pe Clive l-a costat atat independența, cat și bijuteriile.
Britanicii puteau și l-au și înlocuit dupa bunul lor plac.
Cu Clive transformat dintr-un general daramator de putere, într-un Cezar indian,
suspiciunile au început să se inmulteasca la Londra.
Era un exercițiu economic cu daune izolate, sau era clădirea unui imperiu?
Imperiile mari veneau cu facturi lungi!
Dar Clive era cu un pas înaintea lor:
le va rezolva toate problemele prin transformarea Bengal-ului
într-o mașină de facut bani pentru companie.
Nu din comerț, ci prin colectarea impozitelor pe teren.
Tentația de a construi mega-averi private nu exista doar la oamenii companiei,
ci si compania însasi vroia să-si crească averea rapid.
Trebuia doar ca afacerile sa se desfasoare cat mai ușor.
Tot mai mult,
principalul comerț al Indiei Britanice nu mai era cu condimente, nici cu pânzeturi, ci cu impozite.
Impozitele daramasera un imperiu în America,
dar acum erau puse in aplicare în India.
În 1765, compania a primit dreptul de a colecta impozitul pe teren în tot Bengal-ul.
Pentru britanici, a marcat trecerea de la comerț la guvernare.
"Teoria imperiului" a fost schimbata dupa capul său.
"Comerțul poate prospera," spunea această teorie,
"numai când nu este ingreunat de guvern sau armată."
"Comerțul poate prospera în India," "șoptea" Clive,
"numai când este cuplat cu guvernul, când exista un sistem de impozitare"
"si cand este susținut de armata."
Și era în puternic contrast cu ceea ce se petrecea în America in același timp.
În Boston, au trimis plebea sa protesteze pe străzi,
dar în Bengal, oamenii banilor care munceau pentru ei insisi ii finantau si pe britanici.
Perceptorii locali ai proprietarilor de terenuri, zemindar-ii, cum li se spunea,
vor păstra fericiti pentru ei din rupiile "recoltate", asa cum o faceau si pentru mughal-i.
Britanicii chiar si-au imaginat că sub luminata lor supraveghere,
Bengal-ul se transformase dintr-un loc al trudei aspre, într-un model de progres.
Teoretic, toată lumea era fericită!
Daca zemindar-ii știau exact cât de mult impozit datorau guvernului,
acesta putea fi ușor acoperit de catre țărani.
Țăranii, la rândul său, erau cumpătati și harnici, produceau un surplus pe piață,
și reinvesteau profitul pentru propria bunăstare.
Singura problema, că era o fantezie totală!
Interesul principal al zemindar-ilor era dintotdeauna
sa "scuture" cât mai mulți bani de la țăranii lor, ceea ce continuau să facă.
Astfel, în loc sa înceapa o reacție în lanț de binefacere, a început o piramidă de extorcare.
Guvernul strangea șurubul asupra zemindar-ilor, care apoi strangeau șurubul asupra țăranilor.
Zemindar-ii au intrat in faliment, iar țăranii au fost alungati și au murit cu sutele de mii.
Bunele intenții nu ajung!
Și, în scurt timp, foametea si-a facut aparitia în Bengal.
"Coastele dezgolite" se plimbau pe principalele drumuri,
copii cu ochii supti mureau prin gropile pline de noroi,
cardurile de ulii stateau pe starvurile vitelor.
Poate ca un sfert din populația Bengal-ului a pierit, milioane de oameni.
Poate că nu britanicii o provocase, dar cu siguranță nici nu i-a ajutat.
Vinovati sau nevinovati, era un fapt incontestabil:
Bengal-ul aparținea acum britanicilor.
In urmatorii 50 de ani, cea mai mare parte din restul Indiei il va urma.
Noile armate britanice vor completa munca începuta de Clive.
Pentru unii care au venit după el,
India era mai mult decât o invitație doar pentru a sparge și a insfaca.
Warren Hastings, primul care a avut titlul de guvernator-general,
s-a angajat sa reparare trupul sfasiat al Indiei conform obiceiului indian.
A învățat persana și patru limbi indiene.
A fondat Societatea Asiatica, dedicată înțelegerii culturii indiene.
A comandat primul dicționar anglo-hindus.
A tradus codurile dreptului indian și bhagavadgita.
Sub administrația Hastings a existat un scurt moment prietenos,
când cele două culturi s-au apropiat, mai degrabă decât s-au ciocnit.
Barbatii britanici aveau amante indiene, chiar soții,
uneori doua, una în Delhi, alta în Lucknow.
Mergeau la luptele de cocoși, fumau narghilea cu prinții indieni.
Făceau afaceri cu oameni hindusi cu bani.
Dar pentru mulți dintre britanicii veniti în India, acolo nu era acasă, era doar un cenotaf.
Prezența lor fiind imortalizata numai în piatră.
Hectare intregi din centrul Calcutei sunt încă ocupate de Park Street Cemetery.
In primele zile, unul din trei nu trecea de primul muson.
În total, se spune ca peste 2 milioane de europeni sunt îngropati în India.
Și dimensiunea imperiala a monumentelor lor funerare
spune ceva despre dorința de a fi amintit, de a lăsa un semn impozant in subcontinent.
Dar nici traducerile epopeelor hinduse, nici dimensiunile pietrelor funerare mughal,
nu au convins pe nimeni că britanicii într-adevăr s-au indienizat.
Mulți încă ii vedeau ca pe niste cuceritori impotriva cărora trebuia rezistat până la moarte.
Au fost domnitori precum Tippu Sultan,
care si-a construit propriul stat indian in sud ca o putere musulmana dinamica.
Timp de 20 ani, vehement și eficient s-a opus dominației britanice,
mânjindu-i cu sânge armatele și combatandu-i soldații pana cand i-a oprit.
Dar nu a putut rezista mult timp.
Tippu Sultan, tigrul,
va întelege că un nou tip de Guvernator general britanic a venit la sfârșitul sec. XVIII:
disprețuitorul Warren Hastings,
care prefera sa actioneze direct și era hotărât să strivească cel mai mic semn de insurecție locala.
Cel mai intransigent era Richard Wellesley,
fratele mai mare al viitorului Ducele de Wellington.
Inca o data, Franța i-a impins iar sa acționeze.
Odată cu aparitia lui Napoleon Bonaparte
a venit scuza de a "ștampila" pe oricine ca aliat indian al său.
De aceea, Wellesley a trimis o companie armată copleșitoare la Mysore,
in marea majoritate alcatuita din indieni sepoys.
Au asaltat fortareata insulei Tippu, Seringapatam, copleșind armata sultanului.
Tippu s-a tinut de cuvant și a luptat până la moarte,
corpul său fiind descoperit unde luptele au fost mai crancene,
împușcat în cap și deposedat de bijuterii.
În următoarele două decenii,
Wellesley și succesorii săi s-au intins necruțători de-a lungul subcontinentului,
"culegand" statele indiene, unul câte unul.
Într-una din scrisorile lui Wellesley catre soția sa,
puteți auzi vocea autentică a viitorului Indiei Britanice:
<>
Literalmente, pietra de temelie a unui adevărat Raj a fost pusa de Richard Wellesley, în 1799,
când a decis că India Britanica trebuia să aibă o cladire potrivita pentru un împărat.
Deci, a construit un palat clasic în Calcuta,
completat cu busturi de cezari romani și mari colonade.
Din ea, Richard Wellesley supraveghea, cu satisfacție triumfală,
imensitatea stupefianta a ceea ce făcea.
Trebuie sa fi fost scumpa.
Dar Wellesley nu se gândea la intrarile si iesirile din contabilitate.
Era prea ocupat cu măsurarea mărimii pălărie lui pentru ghirlanda victoriei.
În ceea ce-l priveste, imperiul pe care l-a "sculptat",
era ultima riposta la bătaie de joc a lui Napoleon despre englezi:
o națiune de negustori ieftini.
Nu erau asa.
Erau o națiune de constructori al unui imperiu al armelor, legilor, inginerilor.
Acestor oameni nu le mai păsa daca era un imperiu al libertatii.
Asta "suna" acum periculos de francez, suspect de revoluționar.
Să-i lasam pe americanii sa se joace cu prostia lor de democrație, dacă asa au ales.
Imperiul comercial, ca gemene al imperiului libertatii,
acum era înțeles peste mări ca ceva mai măreț datorita banilor "defrișati" din afaceri.
Pentru a fi sigur, Atotputernicul îi condusese pe carari intortocheate spre adevăratul lor destin,
ca pe o Roma moderna, instructori ignoranti,
pastratorii unui imperiu care facea război pentru a oferi pace.
Cultura romana a putut ajunge in Spania și in Ierusalim,
dar civilizația britanică s-a întins in toata lumea...
...sau asa spunem noi.
(: SDR :)